John Muir to vystihol naozaj krásne.
Povedal: "Choďte do hôr a načúvajte, čo dobré vám zvestujú."
Chcel tým povedať, že v prostredí hôr existuje veľmi veľa toho,
čo odtiaľ môžeme získať.
Keď sme v horách, zažívame úžasné pocity
a cítime sa tam plní energie. A niekedy si tieto pocity prinášame naspäť dole.
Je to niečo výnimočné, akoby ste boli požehnaní.
Nie som si istý, čo je to tam.
Ľad alebo skala alebo niečo také. Hej.
Ale vyzerá to vcelku slušne. Hrúbka snehu sa mi pozdáva. Som si istý, že sneh tam bude dobrý.
Magické.
Začiatok je pekný. Sneh na vrchu vyzerá perfektne.
Nie je to príliš strmé. Predtým, než to začne ísť poriadne z kopca,
tam bude zopár oblúkov na zahriatie.
Život v horách som si nevybral ja. Jednoducho sa tak stalo.
Skúšal som byť normálnym človekom a mať normálnu robotu, ale nefungovalo to.
Akonáhle som sa dostal von z basy, šiel som lyžovať.
Akonáhle som si dal do poriadku polámené nohy, šiel som lyžovať.
Práve to som musel urobiť, aby bolo znova všetko v poriadku.
Zvyšok sveta je totálny chaos.
Sme horali. Toto je to, čo robíme. Takto žijeme.
Riziko je veľmi vysoké.
Myslím si však, že väčšina z nás sa rozhodla, že to riziko za to stojí.
U mňa je to tak, že keď skončí zima, dávam si týždeň pauzu
a začínam znova snívať o lyžovaní.
Celý tento koncept pripínania si dosiek na nohy.
Keď si sadnete a zamyslíte sa nad tým, poviete si: "To je teda vec."
Je to úžasné.
Na nohách máte dve dosky o rozmeroch 10 x 180 cm a kĺžete sa dolu kopcom.
Koľko v tom môže byť zábavy, že?
Je to jednoduchý nápad.
Lyžovať tam, kde to predtým nikoho nenapadlo.
Lyžovať vo voľnom teréne, ďaleko od lyžiarských stredísk
a ich pravidiel a obmedzení.
Lyžovať tam, kde môže byť lyžiarsky šport ešte stále dobrodružstvom.
Jednoduchý nápad, ale pred 35 rokmi
len hŕstka ľudí pozerala na veľké divoké hory ako na miesto pre lyžovanie.
Jedným z prvých takýchto ľudí bol Bill Briggs.
Lyže patria na svahy hôr,
na všetky typy horských svahov.
V júni 1971 sa stal Briggs,
lyžiar a horský vodca z Jackson Hole vo Wyomingu,
prvým človekom, ktorý zlyžoval
z vrcholu jedného z najveľkolepejších amerických štítov, z Grand Tetonu.
Pre mňa to nebolo o tom,
že by som mal byť jediný, kto také niečo dokáže.
Mojou ideou bolo, že by takéto veci mal robiť každý.
V tom čase síce nikto taký nebol, ale ono je to jednoducho niečo...
Skrátka je v tom príliš veľa srandy, aby sme toho len tak zriekli.
Grand Teton je skutočne kultová hora.
Keď prídete do Jackson Hole, prvé, čo zbadáte, je tento
gigantický rozoklaný výtvor prírody týčiaci sa do neba,
ktorý vyzerá, že by bolo náročné naň vyliezť, a nieto z neho ešte aj zlyžovať.
V roku 1971 bola väčšine lyžiarov
predstava tohto druhu horského lyžovania stále veľmi vzdialená.
Hore vás totiž nečaká značená cesta.
Nie sú tam žiadne laná. Nie je tam žiadne značenie. Žiadna horská služba.
Na svahoch nie je nik, kto by sa o vás v prípade problémov postaral.
Nie je to lyžiarske stredisko. Všetko je tam len a len na vás.
Všetky rozhodnutia musíte robiť sami.
Zlyžovanie Grand Tetonu Billom Briggsom ďaleko predčilo svoju dobu.
Nikomu ani na um nezišlo niečo v zmysle: "Jasné, poďme zlyžovať tú obrovskú masu skál
pokrytú trochou snehu a nazvime to lyžiarskym zjazdom."
Billovi Briggsovi sa podarilo otvoriť ľudom oči.
Ľudia v Jacksone Billovi hovorili, že zlyžovať Grand je nemožné.
V kuse tam lietali lavíny a skaly.
Niektoré úseky sa zdali príliš strmé.
Musel by lyžovať ponad zrázy, ktoré končia vysokými kolmými stenami.
Najmenšia chybička mohla znamenať smrť.
Briggs navyše liezol a lyžoval s operovaným pravým bedrom,
kvôli ktorému pri chôdzi kríval.
Bez rizika nie je dobrodružstvo.
Myslím si, že dobrodružstvo je úžasnou súčasťou života.
Pre mňa je odpoveďou na otázku: "Prečo žijem?"
Jasné že preto, aby som zažil nejaké dobrodružstvo.
16. júna pred úsvitom
Briggs spolu s tromi kamarátmi, ktorých presvedčil, aby mu pomohli vyliezť na Grand Teton,
opustili tábor vo výške 3300 m a začali výšlap na vrchol.
Cesta, ktorú si Briggs naplánoval, viedla nahor kuloárom Stettner,
ďalej lavinóznym snehovým svahom vo východnej stene
pozdĺž hrebeňa Petzoldt
a potom posledných sto-dvesto metrov až na vrchol Grand Tetonu.
Od chalanov som čakal, že mi prešlapú stopu.
Prešlapávanie stopy je totiž fyzicky vyčerpávajúce.
Keď som sa dostal na koniec kuloáru,
zistil som, že hoci sú na tom dobre, ďalej už nepôjdu. "Nejde to", hovorili.
Ou, to teda znamená, že je to len na mne.
Stačil im jediný pohľad na vrch kuloáru a 300-metrový zráz, ktorým končil a boli jasní.
Bolo toho na nich jednoducho priveľa.
Lenže v tom okamihu som to už nechcel len tak vzdať.
Chcel som aspoň zistiť, kam až dokážem výjsť.
Podľa mňa jeho výkon podčiarkuje hlavne to, že tam bol sám.
Počas celej doby tam hore vediete sám so sebou vnútorný dialóg.
Nemáte žiadneho priateľa, s ktorým by ste sa porozprávali.
"Myslíš si, že by sme mali ísť trochu viac doľava?"
Alebo, "Kámo, teraz to začína byť fakt strmé." Podobné veci vám behajú po rozume.
Nemôžete sa o to s nikým iným podeliť.
A všetko sa to odhráva v teréne, kde keď spadnete, zomriete. Ak vás strhne lavína, je po vás.
Keď ste sám, je to naozaj drsné.
Billovi priatelia ho pozorovali, ako stúpa hore strmou,
snehom pokrytou východnou stenou Grandu
a ako im mizne z dohľadu.
Nikto nevidel Billa Briggsa, keď dosiahol vrchol Grand Tetonu.
Nikto ho nevidel, ako začína lyžovať.
Nikto nevidel, ako tesne pod vrcholom padol, no dostal sa z toho,
alebo ako zlyžoval horné snehové polia.
Po niekoľkých hodinách odvtedy ako zmizol, boli Billovi lezeckí parťáci čakajúci dole
svedkami lavíny, ktorá okolo nich prehučala.
Sú si istí, že som v nej a že som padal stovky metrov
dolu stenou.
"To bol určite Briggs a je po ňom, pravda?"
No a ja som zapustil veľký oblúk
a zlyžoval priamo k mojim priateľom.
A oni sa otočili a... "Ty si sa tu kde vzal?"
Vôbec ma nevideli, keď som to lyžoval.
Mysleli si, že som mŕtvy. A zrazu som sa tam z ničoho nič objavil.
Bill zostúpil na lyžiach viac než 1800 metrov.
Trvalo mu takmer päť hodín, kým sa dostal na dno doliny.
Keď som sa dostal dole, bol som fakt unavený. Fyzicky totálne zničený.
a...
prešťastný.
Dokázal som to.
Páni. Toto je niečo...
Toto bude určite navýznamnejší počin v mojom živote.
To, že sa Billovi Briggsovi podarilo skutočne uspieť, nevideli žiadni svedkovia.
Avšak dôkaz bol nasledujúci deň stále vyrytý v snehu.
Editorka miestnych novín spolu s Billom obletela vrchol.
Spravila štyri fotky.
A jedna z nich bola proste výborná.
Krása hory
jemne vylepšená dotykom človeka.
Bolo to nádherné.
Ja neviem.
Vysnívate si niečo,
čo chcete vo svojom živote
dosiahnuť a...
neviem, koľkí ľudia majú príležitosť
svoj sen naplniť.
Pre mňa to bol okamih, kedy som si splnil sen.
Úplne.
Vedel som, že niekto zlyžoval Grand,
ale nevedel som, ako tá hora vyzerá.
Bolo to teda len niečo na spôsob: "Aha, hej, niekto zlyžoval Grand."
No v skutočnosti to bola veľká novinka.
Vtedy som však presne nevedel, o čo išlo.
Doug Coombs bol tínedžer vyrastajúci v Bedforde v Massachusetts
v čase, keď Bill Briggs zlyžoval Grand Teton.
V citáte z jeho stredoškolskej ročenky stojí:
"Snehu nikdy nie je dosť."
Už v časoch, keď som bol maličké dieťa, som chcel lyžovať každý deň.
Tam, kde žijem, som dokonca mohol lyžovať na dvore za domom.
Rodičia v noci zasvietili svetlo a mohol som sa lyžovať celú noc.
Mal som možnosť lyžovať na malom kopci za domom.
Bolo to síce ploché ako panvica, ale ľadové, pretože sme žili v Novom Anglicku.
Mohol som ako posadnutý brusliť z jedného susedného domu
na druhý a potom ďalej nadol cez ďalší dom susedov
a kým som sa takto dostal až k nášmu domu, mohol som pri tom spraviť pár oblúkov.
Nikdo mi nikdy nepovedal: "Nelyžuj mimo vyznačenú trasu."
Mimo zjazdoviek sme lyžovali, už keď som mal sedem či desať rokov.
Len sme o tom tak nerozmýšľali. Proste sme si len tak jazdili pomedzi stromčeky.
Neskôr sme si to púšťali nadol korytami potokov a popri tom sme skákali cez vodopády.
Proste nám to prišlo úplne normálne.
V detstve som lyžoval v javorových a brezových lesíkoch Vermontu.
Niekedy sme dokonca ani nelyžovali po zemi.
Lyžovali sme po vetvách stromov, a napriek tomu sme to považovali za dobrú lyžbu.
Dokonca sme sa ani nedotýkali snehu.
Nelyžujete po zemi, lyžujete po stromčekoch.
Keby nám niekto povedal, že do konca života musíme lyžovať len v lyžiarskych strediskách...
No, možno by som ho poslúchol, keby som mal 80, ale teraz určite nie.
Každý horolezec a každý lyžiar
si uvedomuje, že hory sú žijúcim, dýchajúcim tvorom.
Kde mám mádžo? Dýchaj.
Keď nie sú spokojné alebo sú skrátka nasraté, soptia a vy to z nich musíte vedieť vyčítať.
Nemôžete si len tak povedať: "Idem na to," napriek tomu, že vám hovoria: "Dnes nie."
Práve vtedy sa dostanete do maléru.
Je veľmi dôležité byť schopný vycítiť, čo vám hory hovoria.
Hory žijú. Jednoznačne sú živé a aj vás robia živšími.
Alebo vás zabijú, ak im nenačúvate.
Totiž ono vždy existuje niečo, čomu sa hovorí smola a neviem,
odkiaľ sa tá smola berie, ale určite tam je.
Vždy, keď ste súčasťou toho sveta, vertikálneho sveta,
či už lyžujete alebo leziete, pohybujete sa v horách,
teda nie ste v nich nečinný, ale skutočne sa pohybujete po horách
a spolu s horami, vždy ste tam len hosťom.
Neviete však, kedy vám ako hosťovi váš čas vyprší.
V tomto som tak trochu podvodník, pretože som v horách strávil oveľa viac času než väčšina ľudí
a robím to stále a stále a stále.
Keď som vonku, stávam sa živším.
Sú to zrejme tie endorfíny, o ktorých každý hovorí.
A myslím, že čím viac ich produkujete, tým viac ich chcete.
Ja ich už asi dlhú dobu produkujem veľmi veľa,
pretože po nich bažím neustále.
Lyžovanie proste milujem. Mám rád ten ťah gravitácie.
Pre ľudské telo nie je prirodzeným pohybom státie na dvoch doskách a kĺzanie sa.
Keď lyžujete v strmom teréne, jediné, čo vám stačí urobiť na 45-stupňovom svahu,
aby ste sa vyhupli do priestoru, je malé škubnutie svalom kvadricepsu.
A keď sa nad ten sneh vymrštíte, dokážete sa plaviť dolu svahom
aj 5-6 metrov len s minimálnou námahou.
Takmer nadobúdate pocit, akoby ste lietali.
Keď sa dostanete na hranicu 50 stupňov,
ovládanie vášho tela začína byť náročné.
Nadol vás ťahá toľko gravitácie,
že sa dostávate do bodu, kedy ju už viac nedokážete prekonávať.
Každopádne čokoľvek, čo do života ľudí prináša toľko radosti,
stojí za určitú dávku rizika, či už fyzického, emocionálneho alebo akéhokoľvek iného.
Otvorenou otázkou však zostáva, koľko toho rizika sa pre to všetko oplatí podstupovať.
Nikde inde na svete nie sú riziká a odmeny, ktoré prináša život v horách,
odkrývané jasnejšie než vo francúzskom Chamonix.
Chamonix je kolískou alpinizmu. Je jeho vlasťou.
V 70tych a 80tych rokoch bolo vždy vnímané ako nejaká
žiarivá destinácia v nadživotnej veľkosti.
"Och, Cham, Chamonix." Znelo to takmer neskutočne.
Túžili ste, aby ste si niekedy mohli ísť zalyžovať do Chamonix.
Tamojšie hory sú veľké. Sú divoké. Sú neuveriteľne estetické.
Všade sú tam skalné ihly.
Či už ste lyžiarom alebo nie, nedá sa tam prísť
a nebyť tou oblasťou unesený.
Úplne vás ohúri.
V Chamonix je množstvo ľudí.
Prichádzajú sem z celého sveta.
Američania, Švédi, Nórsko, Austrália, Nový Zéland.
Je tu veľa výborných extrémnych lyžiarov z celého sveta.
A prichádzajú sem kvôli tomu istému.
Keď idete niekam do baru po šiestej večer, vidíte, že každý z toho šalie.
Po dni plnom prašanu alebo niečom podobnom, je to ako...
Skrátka cítite všetku tú energiu.
Všetci sú rovnakej krvnej skupiny, takže je to skutočne výnimočné.
Keď lyžujete v Amerike,
lyžujete v malých kontrolovaných lyžiarskych parkoch.
A všade je to bezpečné. Prakticky sa tam nemôžete dostať do maléru.
No v Európe sú lyžiarske strediská v podstate vstupnou bránou do veľkých hôr.
Lanovky sú postavené tak vysoko, ako to len ide.
Dokonca chceli postaviť lanovku až na vrchol Mont Blancu.
Takže tam sa dostávate
do úplne inej dimenzie prúserov.
Vo svete lyžovania je Chamonix jedným z tých miest,
kde zakaždým keď tam idete,
existuje šanca, že sa odtiaľ vrátite vo vreci na mŕtvoly.
Práve to umocňuje jeho intenzitu
a odlišuje ho od ostatných miest, kam zvyknete chodiť.
Toto miesto je to pravé orechové. Jednoducho nie ste horským lyžiarom,
pokiaľ ste nelyžovali v Chamonix.
Keď ste dole v doline, život nie je ľahký.
No keď ste v horách, je to veľmi jednoduché.
Všetko musíte robiť správne.
Nemôžete si dovoliť spraviť niečo nesprávne, pretože zomriete.
Áno, je to veľmi riskantné, ale idete do toho,
pretože každý deň predstavuje nové dobrodružstvo, nový príbeh. Je to magické.
V 70tych a 80tych rokoch sa tu v týchto horách okolo najvyššieho
vrcholu Európy, Mont Blancu, stalo extrémne lyžovanie športom.
Európania pozerali filmy o chlapíkoch ako Patrick Vallencant a Anselme Baud,
ako najskôr vyliezli a potom zlyžovali
niektoré z najstrmších snehom pokrytých svahov v Alpách.
Patrick a ja sme boli viac ako len priatelia. Boli sme ako bratia.
Vždy sme to mali pod kontrolou. Keby nie...
No, čo k tomu môžem povedať? Boli by sme blázni.
A práve za bláznov nás mali prví diváci, ktorí pozerali naše filmy.
Mysleli si, že sme sa museli zblázniť. Ale o tom to vôbec nebolo.
Samozrejme, vždy sme mali veľké obavy.
Ten, kto sa nebojí, je blázon. Je prakticky mŕtvola.
Ale nikdy sme nepanikárili.
Ako zvykol hovoriť Jean-Marc Boivin,
môžete svoj život prežiť ako ovečka
alebo môžete žiť ako lev.
V živote máme na výber.
V Chamonix nebola núdza o levov.
Veľa extrémnych lyžiarov skúšalo zjazdy také extrémne,
až sa zdali byť takmer samovražedné.
Boli to vizionári.
Boli to ľudia, ktorí nám ukazovali, čo sa všetko sa dá na lyžiach dokázať.
V USA je možné považovať za určitý výnimočný moment
pre americké extrémné lyžovanie práve zjazd Grand Tetonu Billom Briggsom.
Ale v Chamonix boli tucty ľudí, ktorí robili podobné kúsky.
Zástupy ľudí, ktorí boli priekopníkmi a legendami.
Celý reťazec tých, ktorí lyžovali zjazdy čoraz strmšie
a ohromujúcejšie.
Boli to ľudia, ktorí v týchto horách
žili a zabávali sa a popri tom hľadali nové výzvy,
"Hmm, čo také by ešte šlo zlyžovať?"
Ani smrť ľudí ako Vallencant alebo Boivin
nezmiernila honbu za dlhšími a strmšími zjazdmi.
Extrémne lyžovanie je spôsob života.
Pre mňa to bol spôsob, ako sa stať chlapom.
Svet nezlyžovaných línií v masíve Mont Blancu
k sebe pritiahol, podobne ako mnohých ďalších, aj Stefana de Benedettiho.
Počas 80tych rokov spravil de Benedetti
niekoľko najextrémnejších zjazdov, o aké sa vôbec kedy kto pokúšal.
Niektoré z nich boli také nebezpečné, že zostali doposiaľ nezopakované.
Keď žijete v kontakte s horami,
keď v nich strávite väčšinu svojho času,
začnete ich vnímať úplne inak.
Po nejakých troch-štyroch rokoch
som videl potenciál na lyžovanie aj tam,
kde ho predtým nikto nevidel.
V roku 1984 bol natočený film o de Benedettiho pokuse
zlyžovať východnú stenu Aiguille Blanche na talianskej strane Mont Blancu.
Stena je taká strmá, že sa na nej sneh udrží len počas niekoľkých dní v roku.
Predstavte si tú líniu. Jednoduchý ťah perom medzi jej základňou a vrcholom.
Ide o neopakovateľný zážitok.
Možno len v takýchto okamihoch si skutočne uvedomujem,
že práve toto je môj spôsob, ako vyjadriť samého seba.
Že práve toto je môj spôsob toho, ako povedať ostatným, čo je to sloboda.
Bol začiatok júna, keď som si bol istý,
že nastal ten správny moment.
V noci som vyštartoval z bivaku v 4000 metroch
a preliezol som celým masívom.
Keď sa zobudíte uprostred noci a prechádzate cez ľadovec
s hviezdami na temnej oblohe a začínate liezť mohutné steny
hroziace lavínami a sérakmi,
cítite, že ste len veľmi maličkým elementom v obrovskom priestore.
Keď som dosiahol vrchol, vedel som, že je možné to zlyžovať.
Vedel som, že zrovna ten deň bude pre mňa tým správnym okamihom.
A podarilo sa mi to.
V tom dokonalom momente som bol koncentrovaný do takej miery,
že na iné myšlienky neexistoval priestor.
Keď chcete urobiť obrat na lyžiach
a ste na vrchu strmej steny...
Myslím tým, keď ste v situácii, kedy ak padnete, tak zomriete,
vtedy sa všetko mení.
Každý preskok na lyžiach si poriadne premyslíte.
Dôkladne si premyslíte, kde spraviť preskok.
A všetko toto robíte veľmi zvláštnym spôsobom.
Konáte, akoby ste boli inou osobou.
Konáte celým svojím ja.
Vytvárate si úplne odlišnú skúsenosť
a určitým spôsobom objavujete samého seba.
To je to čaro hory.
Viete prijať skutočnosť, že by ste kvôli tomu zomreli. Nechcete zomrieť.
Avšak keď žijete tak blízko možnej smrti,
pochopíte, čo je skutočne dôležité a čo nie.
A to vás robí lepším človekom.
Je to zrejme najdôležitejší okamih
môjho života, pretože počas toho dokonalého momentu
som bol, alebo som cítil byť, malým Supermanom.
Poďme sem na túto čistinku.
Extrémne lyžovanie ako životný štýl, ktorý sa objavil
v horách okolo Chamonix, si v polovici 80tych rokov
našlo nasledovníka v mladom lyžiarovi zo západnej Kanady, ktorý sa menoval Eric Pehota.
V tom čase som nemal deti, nemal som ani ženu.
Všetko to bolo len ja, ja, mne, mne.
Stále o krok vyššie.
Stále som to chcel tlačiť niekam dopredu, aby som videl, aké brutality dokážem zlyžovať
bez toho, aby som sa pri tom zabil.
Vidíš tamto tie narúbané kmene stromov?
Hej.
Je to zásadný paradox.
Čím je riziko smrti vyššie, tým viac sa cítite živý.
A to je fakt pravda.
Keď len tak sedíte a čumíte do telky,
ako dokážete oceniť orosené pivo
alebo veľký šťavnatý stejk a ďalšie veci?
Ale keď dva-tri týždne jete len polievku a žijete v prostredí pripomínajúcom mrazničku,
a vrátite sa naspäť, páni, vtedy je to ten najlepší hamburger
aký ste kedy jedli a najstudenšie, najteplešie... vlastne na tom nezáleží,
to pivo aj keby bolo teplé ako šťanky,
tak vám hovorím, že i tak to bude to najlepšie pivo,
ktoré ste kedy pili.
Ťažko sa ti dýcha, že? Mali by sme sa vrátiť naspäť k autu.
Dobre.
Je to môj život. Je to niečo, čo robím celý život.
A posúvam to ďalej mojim deťom.
Pehota, podobne ako Vallencant, ako Baud, ako de Benedetti,
sa odvážil lyžovať tam, kde predtým nikto nelyžoval.
Počas 80tych rokov uskutočnil Eric tucty prvozjazdov z rôznych štítov
v pohoriach Britskej Kolumbie,
vrátane prvozjazdu najvyššieho štítu pohoria,
ktorým je Mount Waddington.
Pri tomto spôsobe života, ktorý som si pre seba zvolil,
som stratil pár priateľov, naozaj blízkych priateľov,
ten typ priateľov, ktorí sú vám blízki takmer ako vaší pokrvní bratia.
Avšak myslím, že som sa naučil akceptovať to.
Pokiaľ denno-denne lyžujete v nekontrolovanom prostredí mohutných hôr,
budete čeliť smrti a je dosť možné,
že jej podľahnete aj vy sami.
Pehotovým najbližším priateľom a lyžiarskym parťákom
bol skateboarder a lyžiar Trevor Petersen.
Petersen zahynul v roku 1996 v lavíne v oblasti Chamonix.
V 80tych rokoch boli obaja inšpirovaní
kamarátskym vzťahom Patricka Vallencanta a Anselma Bauda.
Trevor Petersen mal na môj skialpinizmus veľký vplyv.
Jeho zapálanie pre hory bolo naozaj magické.
A mal dar, vďaka ktorému vedel vyburcovať aj mňa.
Trevor dobre poznal históriu francúzskeho extrémneho lyžovania.
Mal knihu. Myslím, že ju napísal Anselme Baud,
a boli v nej opísané prvozjazdy vo Francúzskych Alpách.
Trevor ma do nej začal zasväcovať, ukazoval mi obrázky
a ja som bol fakt unesený tým, čo títo chlapi dokázali robiť na lyžiach.
Povedal som si: "Tak toto chcem robiť aj ja."
V 80tych rokoch boli Trevor a Eric
v podstate priekopníkmi skialpinizmu v západnej Kanade.
Boli to chlapíci, ktorí zlyžovali väčšinu prvozjazdov,
ktorí celej jednej generácii západných Kanaďanov ukázali,
čo sa dá robiť za ich humnami.
Šli za tým spôsobom, akým to v Spojených štátoch nikto nedokázal
a v rámci lyžovania toho naozaj urobili toľko, koľko sa dovtedy zrejme nikomu nepodarilo.
S Trevorom sme mali zakaždým rovnaký cieľ.
Zdalo sa, že sme sa zameriavali na rovnaké veci, na náročné ciele v oblasti,
mohutný štít a veľkolepý zjazd.
Možno ani nie tak na najsenzačnejší zjazd v pohorí, ako skôr na poriadny kopec s peknou lajnou.
Obaja sme boli na tieto veci nažhavení.
Myslím, že práve to nás tak zblížilo.
Zdieľať s niekým ten moment, keď dosiahnete cieľ,
na ktorom ste spoločne pracovali.
Skutočne sa podeliť o takýto okamih so svojím najlepším priateľom
je pocit, ktorý sa dá len ťažko opísať.
Taký skvelý pocit to je, naozaj.
Začiatkom 80tych rokov len zopár amerických lyžiarov tušilo,
že existuje druh lyžovania, aký sa uskutočňoval v horách okolo Chamonix.
Väčšina lyžiarov v Amerike o extrémnom lyžovaní nikdy nepočula.
Meniť sa to začalo až v roku 1988.
Lyžovanie strmých horských svahov objavil pochybný americký predavač.
Volal sa Glen Plake.
Vyrástol som v South Lake Tahoe, čo bolo miesto považované za poriadny zapadákov,
pokiaľ ste sa chceli serióznejšie venovať lyžovaniu na snehu.
Viete, ja som bol jednoznačne podivín, prakticky som bol vyhnanec.
Ako každý iný, aj ja keď som vyrastal, som robil kadejaké vylomeniny, no a občas vás pri tom chytia.
Asi málokto by si trúfol predpovedať, že najznámejšou lyžiarskou ikonou sa stane
bývalý mladistvý delikvent s trestným záznamom.
Všetko, čo v živote mám, mám vďaka lyžovaniu, všetko.
Každučký dolár, ktorý som kedy zarobil, mám z lyžovania. Každý dolár.
To je to, čo robím. Nič viac.
Hviezda menom Glen Plake začala žiariť v roku 1988, keď sa objavil
v netradičnom satirickom filme o lyžovaní nazvanom
The Blizzard of AAHHH's.
Dobre, takže ak ste si mysleli, že lyžovanie je len bežné lyžovanie, ktoré je stále o tom istom,
radšej prestaňte raňajkovať, aby vám náhodou nezabehlo, lebo to, čo sa vám práve chystáme ukázať,
je niečo, čomu sa hovorí extrémne lyžovanie.
Chýba k tomu síce upozornenie, že to nemáte skúšať na vlastnej koži,
ale predpokladáme, že vám to váš pud sebazáchovy povie aj sám.
Extrémne lyžovanie je v našej krajine prakticky postavené mimo zákona,
pretože poisťovacie spoločnosti a usporiadatelia sa obávajú toho najhoršieho.
Preto sa v tejto dobe extrémne lyžovanie sústreďuje do Francúzska,
kde sa nášmu konceptu zdravotného poistenia lyžiarskych úrazov len smejú.
Pre lyžiarov vypustených z reťaze síce neexistujú žiadne oficiálne preteky,
no väčšina dôkazov naznačuje, že medzi Američanmi je najlepší veterán Scot Schmid.
Nedávno mu však začal na krk dýchať
nováčik Glen Plake, chlapík s čírom.
Glen momentálne žije vo Francúzsku, kde si zarába na živobytie tým,
že si na seba pripevňuje kameru, aby mohol točiť filmy ako tento
s názvom The Blizzard of AAHHH's.
Glen Plake, Scot Schmidt, zdravím vás, páni.
-Bré ránko, Bryant.
K tomuto si neodpustím komentár, to si sa takto nahodil kvôli nám?
-Jasné. -Fakt?
-Čo by som nespravil pre svoju krajinu.
Aha, jasné. Takže páni, povedzte mi niečo o svojich zraneniach.
Teda koľko ste ich už mali a aké?
Trikrát som si zlomil nohu.
Najskôr keď som mal päť, potom v sedemnástich,
a ešte raz som sa dolámal pred dvomi rokmi.
Predtým, než si začal robiť tieto podivnosti.
Nie, ja tieto podivnosti robím stále.
-Všetko ženieš do extrémov? -Hej.
The Blizzard of AAHHH's bol dielom filmára Grega Stumpa.
Stump bol nešťastný z toho, v akom stave sa nachádzalo americké lyžovanie.
V Amerike nám točiť nedovolili.
Vykopli nás z každého strediska, pretože sme z kadečoho zoskakovali
a lyžovali tam, kde to nebolo povolené.
Povedali sme si: "Kašlať na to."
"Poďme do Francúzska, kde nemusíme zháňať žiadne poistenie"
"a majú tam aj tak lepšie hory."
Takže sme všetci zamierili do Európy.
Glen Plake sa pripojil k lyžiarom Mikovi Hattrupovi a Scotovi Schmidtovi vo filme,
ktorý ovplyvnil Američanov najviac zo všetkých filmov o lyžovaní, ktoré doteraz vznikli.
Prišli do Chamonix, do kolísky európskeho extrémneho lyžovania.
No Blizzard of AAHHH's sa na európske filmy o extrémmnom lyžovaní
až tak veľmi nepodobal.
Lyžiari v Blizzarde sa do Chamonix prišli zabávať.
Viete, my sme si len užívali. Flákali sa po vonku.
Točili sme film o lyžovaní a lyžovali sme možno trochu netradične.
Boli sme len dobrými lyžiarmi, ktorí sa vonku trochu bláznili.
A myslím, že to je aj vidieť.
Zdalo sa, že z toho mali fakt prdel. Nemalo to chybu.
Lyžiari z Blizzardu sa zabávali. Avšak museli čeliť aj nebezpečenstvu.
Nikdy predtým som nevidel ľadovec.
Nikdy predtým som nevidel lanovky, ktoré by nás vyviezli na takéto miesta.
Teda, vedel som, čo je to trhlina, ale nikdy som ju nevidel.
Veď pochádzam zo South Lake Tahoe. Čo ste čakali, keď som vyrastal v lyžiarskom stredisku Heavenly.
Ejha, toto je trochu divoké.
Bola to naša premiéra vo veľkých horách.
Vzbudzovali v nás úctu a zároveň nám naháňali strach.
A všetko sme to zachytili na film.
Jeden zo zjazdov v Blizzarde, ktorý pripomínal spôsob lyžovania európskych extrémnych lyžiarov,
bol zjazd Scota Schmidta
z vrcholu Aiguille du Midi.
Tento tu nazývajú Kuloár Poubelle.
Má sklon od 47 do 50 stupňov a je dlhý 200 metrov.
-Scot, chceš to skúsiť zlyžovať? -Jasné, určite do toho idem.
Dva, jedna...
Strmé.
Blizzard naozaj vykreslil lyžovanie ako nebezpečný šport,
určite nebezpečnejší než napríklad surfovanie či golf.
Vždy je tam hora, ktorá ťa môže doriadiť.
Sú s tým spojené pochybnosti, riziko...
Ak niečo spravíte zle, následky môžu byť smrteľné.
Bolo to na míle vzdialené od typického amerického lyžovania v 80tych rokoch.
Ľudia šaleli a šírilo sa to prudko ďalej ako divoký oheň.
Keď sa ľudí spýtate, kde boli,
keď prvýkrát videli film Blizzard of AAHHH"s,
väčšina z nich vám bude vedieť povedať, kde sa vtedy nachádzali.
Je to skoro, ako keď zastrelili Kennedyho.
Teda jasné že nie až také monumentálne.
Ale pre lyžiarov a ľudí, ktorí tomuto športu fandia,
tí vám budú vedieť povedať, v ktorom boli dome, v ktorom meste,
čo vtedy robili, koľko mali rokov.
Presne vedia, kde vtedy boli.
Bol som vo svojej izbe na stredoškolskom intráku
a ten film mal na mňa naozaj veľmi zapôsobil, ako na každého v mojom veku.
Od toho momentu som sa zameral na to, že budem profesionálnym lyžiarom.
Jednoducho som šiel domov a povedal otcovi,
že chcem účinkovať v lyžiarskych filmoch.
A on na to: "Tebe preskočilo." Ja hovorím: "Nie, fakt to urobím."
Sedíte na sedačke a čumíte na film.
A v tom prichádzajú do Chamonix
a lyžujú lajny, ktoré predtým nikto z nás nevidel.
Teda aspoň nikto z mojich kamošov, nikto v Spojených štátoch...
To, čo robili, nás šokovalo a zároveň nám to otvorilo oči.
Pozeral som to dookola možno stokrát.
Vypálili sme pri tom snáď dve celé VHS kazety,
toľko sme na to vtedy s kamošmi čumeli.
Blizzard bol prvým lyžiarskym filmom, ktorý vyšiel v čase, keď sa masívne začali používať videorekordéry.
Bol teda prvým filmom o lyžovaní, ktorý ste si mohli pozrieť znova a znova.
Dotiahol Chamonix priamo do vašej obývačky.
Priblížil vám Chamonix oveľa osobnejším, intímnejším spôsobom.
Americkí lyžiari hľadali svoje vlastné Chamonix,
miesto, kde by vytvorili svoj vlastný štýl extrémneho lyžovania.
V roku 1991 bolo prístavné mestečko Valdez na Aljaške známe hlavne
rozsiahlou olejovou škvrnou, ktorá znečistila prieliv Princa Williama.
Ľudia však prehliadali jednu skutočnosť, ktorá s Valdezom súvisí.
Valdez je vstupnou bránou do pohoria Chugach.
Do rozsiahlej neobývanej divočiny,
v ktorej ročne napadne 24 metrov snehu.
Hory sú tu snehom naozaj doslova pokryté.
V roku 1991 mesto dostalo nápad, že spropaguje Chugach ako destináciu pre heli-skiing
prostredníctvom každoročného podujatia nazývaného WESC,
World Extreme Skiing Championships (Majstrovstvá sveta v extrémnom lyžovaní)
Jeden z mojich sponzorov sa dočítal o tejto súťaži v extrémnom lyžovaní
a povedal mi: "Radi by sme ťa tam poslali."
A ja na to: "Jasné, to by bolo super. Počítajte so mnou."
Ale povedali mi, že ak to nevyhrám, budem sa musieť vrátiť
a vymaľovať celú ich budovu.
Nedošlo mi, že si zo mňa len robili srandu. Napadlo ma iba:
"Tú budovu sa mi teda fakt nechce maľovať."
Hej. Coombsy.
V roku 1991 sa v rámci WESC zišli najlepší lyžiari, ktorí lyžovali na najťažších kopcoch v Severnej Amerike .
-Ako sa volá tento chlapík? -Doug Coombs.
Prichádza tam aj Doug Coombs so svojou typickou iskrou v očiach a šibalským úškrnom na tvári
a všetko lyžuje oveľa lepšie než ktokoľvek iný.
Silnejšie, čistejšie, krajšie, s ľahkosťou.
Skrátka nebolo pochýb o tom, kto vyhral.
-Čo by si chcel povedať, Doug?
Vďaka, Valdez.
Doug vyhral WESC v roku 1991 a opäť v roku 1993.
Neboli to však preteky, ktoré Coombsa a jeho ženu Emily
rok čo rok priťahovali späť na Aljašku.
Keď sa vrátil, povedal mi len: "Em, musíš tam ísť."
"Musíš ísť na Aljašku. Je to tam fakt neuveriteľné."
Bol do Aljašky úplne zbláznený. Tak sme tam teda šli spolu.
Každý z nás tam pri lyžovaní objavil tú jeho ultimátnu súčasť,
o ktorej sme všetci snívali, ale nikdy sme si ju nevedeli skutočne predstaviť.
Nikdy som si ani len nepomyslela, že miesta ako Valdez vôbec existujú.
Tá rozsiahlosť a rôznorodosť terénu.
To ma očarilo asi najviac.
Bolo tam lyžovania na celý život. Povedal som si: "Fíha, tak to sa mi naozaj páči."
Skutočne si myslím, že je to najlepšia oblasť na lyžovanie na našej planéte.
A nemôžem uveriť tomu, že tomu je tak len 15 rokov.
Prečo ju niekto neobjavil už v 80tych rokoch a nezačal tam lietať s vrtuľníkom?
Celé mi to pripadalo ako zlatá baňa Aljašky, ktorá sa tam nachádzala stovky rokov,
no nikto ju neobjavil.
Aljašský sneh je unikátny.
V pohorí Chugach padá vlhký sneh, ktorý sa na všetko prilepí.
Následne príde zo severu chladný suchý vzduch, ktorý zo snehu vysuší všetku vlhkosť.
Zostane len ľahký mäkký prašan držiaci sa aj na najstrmších svahoch.
Zamatová štruktúra aljašského snehu je ako... Taký sneh nie je nikde inde.
Na Aljaške je to celé o snehu pripomínajúcom hodváb,
o pocite, keď sa všetok ten sneh valí okolo vašich nôh.
Také niečo nezažijete nikde inde na svete.
V Chugachi sa ľahký sneh na povrchu valí dolu svahom spolu s lyžiarom.
Akoby ste boli niekde v oceáne na obrovskej vlne,
ktorá vás šteklí na chrbte.
Vlna, ktorá do vás každú chvíľu narazí,
no ak lyžuje dostatočne agresívne a správnym smerom
bude síce tam, no nikdy vás nedostane.
A to je pre mňa ten vrcholný zážitok. Jednoducho to milujem.
Doug bol jedným z tých,
ktorí tu uskutočnili doslova stovky prvozjazdov.
Keď viete, že máte možnosť lyžovať to,
čo pred vami ešte nikto nelyžoval, to je naozaj fenomenálne,
pretože všetky tie zjazdy sú naozaj strmé.
Doug našiel miesto, ktoré bolo pre neho ako stvorené.
Bolo to miesto, ktoré hľadal celý život,
hoci si to možno neuvedomoval.
Bol to správny chlap v správnom čase na správnom mieste.
Pilotom helikoptéry, ktorý brával Douga s jeho priateľmi do hôr,
bol vietnamský veterán Chet Simmons.
Opásal som si pištol, ako vestu som na seba navliekol helikoptéru
a vydal som sa do neznámej divočiny. Bolo to úžasné.
Také niečo sa nedialo od čias kovbojov.
Akoby ste vysadli na koňa, nachystali si zbraň,
a vyšli vonku do boja s Indiánmi.
No a tu idem von a bojujem s horami.
Keď začnete lyžovať terén, ako je tam hore,
zrejme sa niečo udeje vo vašom mozgu.
Možno v ňom vzniká nejaká chemická nerovnováha a u Cheta sa to prejavovalo.
U nás všetkých sa to prejavovalo.
Chet mal úžasné oko pre výber línií zjazdov. Presne vedel, čo chceme.
Vyletel hore a povedal:
"Chlapi, neviem, prečo ste ešte neskúsili tamtoten štít."
My sme sa tam pozreli a len nám prebehli zimomriavky po chrbte.
A potom sme sa pozreli na neho, no už letel priamo tým smerom.
Vtedy sme už vedeli, čo ideme lyžovať.
Chet bol veteránsky pilot, ktorý pôsobil vo Vietname, kde ho 13 krát zostrelili.
Keď prišiel na pristávaciu plochu,
pozrel sa na nás a povedal:
"Nie som vôbec nervózny, veď tu na mňa predsa nikto nestrieľa."
Boli sme priekopníci a to je na Aljaške vždy vážna vec.
Nikto pred nami na týchto štítoch nebol. Nikto ich nezlyžoval.
Dokonca o tom nikto ani neuvažoval.
Moja prvá jazda na Aljaške mi zmenila život.
Nikdy predtým som nebol taký vystrašený ako vtedy, keď ma helikoptéra vyviezla hore na vrchol
a ja som pozeral na ten neuveriteľný kopec podo mnou.
"Fúha, tade chceme lyžovať? Je to bezpečné? Nezomriem pri tom?"
Len som si pomyslela: "No dobre, buď pri zjazde zomriem v lavíne
alebo to bude najlepšia jazda môjho života."
"Jednoducho to skúsim. Stojí mi to za to."
Tak som teda začala lyžovať a s minimálnou námahou
som sa dostala dole a povedala si: "Nemôžem uveriť tomu, že som to dokázala."
"Chcem ísť znova."
A tak sme aj urobili.
Nikto mi nehovoril, kde môžem lyžovať, čo môžem lyžovať, kedy môžem lyžovať.
Všetky tieto pravidlá sme hodili za hlavu.
To bol skutočne pocit veľkej slobody
a myslím, že práve vďaka tejto slobode sme mohli uskutočniť všetky tie prvozjazdy.
Nikto mi nehovoril, že lanovky končia o piatej.
Všetko sa to udialo vďaka tomu, že sme sa takéhoto lyžovania nemohli nabažiť.
Tej kombinácie nekonečných línií, ktoré predtým neboli zlyžované
a dobrodružstva v tom úžasnom snehu.
Bolo to miesto, kde sa začiatkom 90tych rokoch odohrávali v rámci lyžovania tie našialenejšie veci.
V roku 1995 začal Doug spolu s Emily robiť vo Valdeze sprievodcov heli-skiingu
a začali brať do hôr Chugachu klientov, ktorí im za to platili.
Našim cieľom bolo, aby sme mohli s priateľmi stále lyžovať v horách.
To je dôvod, prečo sme to robili.
Teda našim plánom bolo zarábať peniaze,
aby sme mohli lyžovať na najúžasnejšom mieste na svete.
Začali sme naozaj len s tým najnevyhnutnejším a všetko sme to robili pre naše nadšenie
z lyžovania v týchto veľkých horách
a pre možnosť podeliť sa o to s ostatnými.
Vedela, ako premýšľam a vonku sme spolu dokonca ani nemuseli hovoriť.
Fungovali sme na nejakom druhu telepatie.
Neviem, čo to presne bolo, ale fungovalo to.
S Dougom som sa v horách cítila príjemne,
pretože sme tam boli spolu.
A práve Doug spolu s týmito horami bolo to, do čoho som sa zaľúbila.
Za Dougom a Emily prichádzali do Chugacu lyžiari z celého sveta.
Brávali ich na vrcholky hôr, kde predtým nikto nikdy nebol.
Vystúpili ste z helikoptéry a báli ste sa tam čo i len stáť,
tak odstrašujúco to tam vyzeralo.
A potom tam bol Doug, ktorý vyzeral neuveriteľne ležérne a pokojne.
Bolo to jednoducho šialené. Úplne šialené. Nádherné, ale šialené.
S heli-skiingom sme to dotiahli až do extrému.
Bolo to úžasné, pretože sme mali finančné zdroje
od našich klientov, ktoré nám umožňovali lietať stále ďalej a ďalej.
V podstate to celé bola jedna veľká poľovačka, ktorá sa odohrávala v horách Aljašky.
Každý musel aspoň raz lyžovať vo Valdeze.
Keď máte ako klienta chlapíka z Kansasu, ktorý v perfektnom snehu
zlyžuje 50-stupňový svah, to je niečo, čomu sa nič nevyrovná.
Na to nezabudne do konca svojho života.
Valdez sa stal top destináciou pre lyžovanie. Podobne ako je Maui vrcholom pre surfing.
Odvážiš sa tam až vtedy, keď sa vo svojej hre dostaneš na najvyššiu úroveň.
Je to totálna Mekka.
Stále si viem vybaviť takmer každý jeden prvozjazd, každú jazdu, ktorú som urobil.
Keby ste ma nejakým čarovný premiestňovačom teleportovali na vrchol nejakého štítu,
presne by som vám povedal, kde sme. Bez problémov.
Také živé sú tie spomienky.
Doug Coombs zviditeľnil chugachský heli-skiing.
Podobne ako predtým Chamonix, teraz sa pre lyžiarov stáva životnou púťou Aljaška.
Keď sa na Aljašku dostanete prvýkrát,
každý hovorí, že je to ohromný zážitok.
Že vám to otvorí oči a podobne.
A skutočne tomu tak je, pretože to nie je žiadne jazdenie na vlekoch
a lyžovanie zjazdov s prevýšením len nejakých 300 metrov. Toto je niečo úplne iné.
Toto je skutočný freeride.
Shane McConkey sa stal freeriderom,
ktorý na Aljaške jazdil pred kamerami.
Stáť na vrchole aljašských štítov
je pre mňa jeden z najúžasnejších pocitov v mojom živote.
Závisí len na vás, ako sa o seba postaráte.
A je to fakt skvelý pocit,
keď viete, že sa chystáte spraviť niečo nebezpečné
a že každú chvíľu sa do toho pustíte.
To je... To je naozaj návykové.
Chalani ako Shani McConkey začali v horách Aljašky robiť veci,
ktoré nemohli robiť nikde inde.
V Jackson Hole by ste mimo zjazdoviek takto lyžovať nemohli.
Ani v Aspene či Squaw Valley.
Je to tam príliš krátke. Nemáte tam dosť priestoru na to, aby ste tam šli tak odvážne a rýchlo.
Ale na Aljaške je zrazu vaše pieskovisko päťkrát väčšie a strmšie
a sneh je tam lepší než kdekoľvek inde.
Aljaška rozšírila predstavu toho, čo je možné robiť na lyžiach.
A nová generácia lyžiarov, z ktorých mnohí sú inšpirovaní filmom The Blizzard of AAHHH's,
sem prichádzajú, aby sa nezmazateľne zapísali do niektorého z lyžiarskych filmov.
Dnešné filmy o lyžovaní sú všetky hlavne o vysokej rýchlosti,
ohromných skokoch, efektných kúskoch, štýle, výbušnosti.
Proste, všetko to preniesť do hôr.
Chris Davenport vyhral v roku 1996 Majstrovstvá sveta v extrémnom lyžovaní
a odvtedy účinkuje v lyžiarskych filmoch.
Tvorcovia týchto filmov chcú, aby sme horu roztrahali na kúsky
a predviedli pred kamerami, čo je v nás.
Keď účinkujem vo filme o lyžovaní,
snažím sa robiť tak málo oblúkov, ako je to len možné,
pretože chcem, aby to vyzeralo, že smrť je na mňa prikrátka.
Chcem, aby to vyzeralo vzrušujúco,
akoby mi niekto v gatiach zapálil petardy.
Snažím sa zhora dostať nadol tak rýchlo, ako to len ide.
Keď sa dostanete na hrebeň
a pod sebou máte dokonale hladkú záclonu snehu,
takmer ako sprchovaciu záclonu visiacu nadol len s hrebienkami
a žliabkami snehu, vtedy sa cítite ako dieťa na pieskovisku.
Hopsáte z jednej časti záclony naspäť na druhú
alebo hopsnete na snehový vankúš či skočíte malý skok.
Lavína ide doprava, ja idem doľava.
Podbehnem lavínu a nechám ju zhučať zo steny.
A v duchu riešite:
"Aká má byť choreografia mojej jazdy, aby bola proste hravá a zábavná?"
Keď to niekto dokáže podať vo filme zábavne, poviete si, že to bolo skvelé.
To chcem robiť aj ja. A pre vaše lyžovanie je to inšpirácia.
Ingrid Backstrom objavil v Squaw Valley v Kalifornii
tvorca filmov Scott Gaffney.
Ingrid sa odlišuje tým, že je to chalan s copom na hlave, teda z hľadiska spôsobu jej lyžovania.
Videl som tú babu prášiť v Squaw
a sediac na stoličke mi jeden chlapík hovorí:
"Wow, ten chalan si to ale dáva."
A ja som mu tam sediac len odvetil: "Tu babu poznám. Hej, celkom jej to lyžuje."
Prvá jazda, ktorú Ingrid predviedla v lyžiarskom filme, sa odohrala v roku 2004.
Cestovala s firmou Matchstick Productions do Bella Coola v Britskej Kolumbii
spolu s lyžiarmi Shanom McConkeym and Hugom Harrisonom.
Prvá lajna dňa bola... Hugo len povedal,
"Aha, túto linku som zlyžoval minulý rok."
"Vráťme sa naspäť, dám si ju znova."
Hugo ide teda prvý a púšťa si to dole lajnou,
ktorú už predtým lyžoval snáď päťkrát.
A v tom vidím, ako zrazu kotrmelcuje dolu svahom.
Tak si hore osamotená hovorím: "Hugo, ktorý nikdy nepadá,"
"práve predviedol najtvrdší pád, aký som kedy videla."
A viete, trochu ma to znervóznilo.
Videla som, ako zdola z doliny štartuje helikoptéra
a cítila som sa totálne nabitá energiou.
Vrtuľník prichádza bližšie a dáva mi signál
ktorý hovorí: "Sme pripravení."
A v tom momente sa udialo neviem presne čo, asi som len vypla mozog,
a jednoducho som sa do toho pustila.
Takto si lyžovanie predstavujete vo svojich snoch.
Pamätám si len, že som zlyžovala nadol tak rýchlo, že mi to celé prišlo ako rozmazaná machuľa.
Ale bol to jeden z najneuveriteľnejších pocitov, aké som kedy zažila.
Na plné pecky si to pustila z hrebeňa, napálila to cez skaly
a dole spravila možno štyri oblúky v rýchlosti nejakých 80 kilometrov za hodinu.
Z vrtuľníka sa mi podarilo zachytiť možno prvý oblúk.
A potom sme tam ohromení len sedeli, pretože ona bola fuč.
My na to len: "Dobre, takže tu
s istotou máme ďalšiu freeridovú kočku."
Je dobrá.
Začiatok sezóny je u mňa podobný
ako u kohokoľvek iného.
Za oblúkmi si musím vyšlapať.
No potom niekedy v januári-februári začína obdobie filmovania
a vtedy odchádzam do kraja vrtuľníkov.
Seth Morrison si z hôr spravil miesto,
kde objavuje, čo všetko dokáže lyžiar robiť vo vzduchu.
Seth Morrison je mačka.
Vo vzduchu dokáže kontrolovať svoje telo ako nikto iný.
Je to ľahký šľachovitý chalan, ktorý je neuveriteľne koordinovaný,
neuveriteľne atletický a zrejme by mohol vynikať v množstve iných športov,
no on sa stal zrovna lyžiarom.
Predefinoval to, čo je možné robiť na lyžiach, predefinoval štýl, akým je to možné robiť.
Je to legenda.
Nikdo iný nedokáže pri skokoch dopadnúť presne tam, kde chce, ako to dokáže zrovna Seth.
Podstupuješ všetko to riziko, pretože ide o ultimátny zážitok.
Všetko je to o prašane
a o zážitkoch z pobytu v horách.
Tou druhou časťou je lietanie na vrtuľníku.
Vyloží vás na nejakom šialenom štíte,
ku ktorému sa musí priblížiť zboku,
na chvíľu zavisne a vy vyskočíte von.
Najlepšie sú také pristátia,
kedy máte hore dosť miesta akurát tak pre seba.
Hlboký prašan.
Jedine na tom záleží.
Keď si dáte jeden z tých zjazdov, kedy všetko presne klape,
keď lyžujete strmý svah pokrytý čerstvým prašanom a zaklincujete to skokom
a všetko ide perfektne.
Nič nie je lepšie, ako keď si po skoku skalnej steny len tak plachtíte vzduchom...
Vždy hľadáme niečo ďalšie.
Vždy hľadáme niečo nové.
No v týchto dňoch, v tejto dobe, je ťažké niečo také nájsť.
Ale aj tak sa stále niečo nájde.
Dobre chalani, ste pripravení?
-Hej, ja som. -Samozrejme.
Aký trik sa chystáš predviesť?
Ešte presne neviem. Stále nad tým premýšľam.
Ale prídeš na to, kým odtiaľ skočíme, že?
Krásny deň.
Priaznivý vietor.
Nemyslím si, že som závislák na adrenalíne,
no každopádne milujem všetky tie veci, ktoré vás adrenalínom napumpujú.
Čo ideš urobiť?
Zrejme nejaký druh lietajúcej veveričky.
Pre mňa je to všetko o skúšaní nových vecí,
niečoho, čo pokladám za možné, no nikdy predtým som to ešte neskúsil.
"Hej, čo keby sme skúsili toto?" "Jasne, kámo, mali by sme to skúsiť takto."
-V poriadku. -Jasné, kámo, prajem príjemný let.
-Hej. -Uži si to.
Paráda.
Trojité salto, jo?
Všetko je to o tom byť tvorivý a originálny, myslieť trochu inak a robiť zábavné veci.
Ostatní vám na to povedia: "Si blázon. Nemáš žiaden strach." Niečo také.
No ja to tak nevidím.
-Jasné, Shane, ideš. -Pripraviť sa, pozor...
Bacha na toho dikobraza na pristávacej ploche.
Tak zatiaľ...
Vďaka pripojeniu padáka k lyžiarskej výzbroji
sa pozerám na hory z úplne inej perspektívy než všetci ostatní lyžiari.
Existuje veľa línií, ktoré sú naozaj estetické, skutočne vyzerajú úžasne,
no nedajú sa lyžovať, pretože končia obrovským bralom.
Keď však na chrbát nahodíte padák a máte aké-také skúsenosti s BASE jumpingom,
môžete tie lajny lyžovať.
Pre väčšinu z nás sú to akrobatické kúsky.
Je to úplné šialené a výstredné, nie však pre Shana.
Teda, pokiaľ viete skákať BASE jump
a máte schopnosť lyžovať tie najstrmšie a najdivokejšie veci okolo seba,
spojenie týchto dvoch aktivít dohromady jednoznačne má zmysel.
Určite to dáva zmysel. Prečo nie?
Pred pár rokmi som lyžoval v Bella Coola lajnu,
ktorá začínala veľkým otvoreným prašanovým svahom s naozaj parádnym snehom
a nižšie prechádzala
do zúženia s ľadom na jednej strane a skalami na druhej strane
a potom sa znovu rozšírila na otvorenú šikmú rampu,
ktorá končila masívnou skalnou stenou.
V hornej časti rampy bol plochý hrebienok, niečo ako vystrelovacia rampa.
Lyžoval som snehovým poľom nadol cez kľúčové zúženie
a potom buuum, vystrelil som z rampy do 150-metrovej steny.
Bolo to ohromné. Niečo také by bez padáka nešlo.
Uspokojenie zažíva každý.
Nehody, úmrtia, problémy, čokoľvek podobné...
Ja však na týchto miestach nachádzam hlavne uspokojenie.
Keď som rok čo rok chodil na Aljašku,
odtrhol som zopár stredne veľkých lavín s výškou odtrhu meter a pol, dva metre,
ktoré zleteli dole 300 metrov, niektoré 900 metrov.
Ach, sakra! To je škoda, že som ten kopec zničil.
Tak teda poďme na iný svah.
Ale viete, zrazu sa pozeráte dole na tie záľahy snehu, ktoré vás môžu pochovať.
Tuhla mi z toho krv v žilách.
Niečo hlboko vo mne mi hovorilo:
"Prečo trochu necúvneš a nezamyslíš sa nad tým všetkým?"
A tak som z Aljašky odišiel.
La Meije je štít, ktorý sa týči nad malou francúzskou dedinkou La Grave.
La Grave je ako Chamonix pred 50 rokmi,
divoký alpský svet s lanovkami, ktoré vás do toho sveta vyvezú.
Práve tam teraz zvykne Doug Coobs so svojou rodinou tráviť časť roka.
Do Francúzska a do La Grave sme sa zaľúbili sčasti kvôli čokoláde
a vínu, no hlavne kvôli tamojším horám.
Všetka tá energia a tajuplnosť La Meije.
Jednoducho nás tá hora k sebe pritiahla.
Je to tam veľmi drsné a divoké a hory tam občas mávajú svoju náladu. No my sme sa z toho tešili.
Všetci hovorili, že pre dobrodružné lyžovanie je to posledná nepreskúmaná oblasť.
Hovorili, že je to lyžiarska divočina.
Neustále som mal pocit, že tam patrím.
To bola zábava.
Dobre, poďme do mesta, skočíme do pekárne.
Kúpime nejaký chlieb. Chceš ísť do obchodu?
Keď vystúpite z lanovky,
okamžite sa môžete dostať do tých najúžasnejších a najnebezpečnejších životných situácií.
V jednom momente si vychutnávate fajnú kávičku a už o päť minút sa môžete niekde prizabiť.
Máte slobodu len tak sa vytratiť do hôr
a v okamihu sa dostať do divočiny.
Priamo z reštaurácie, to nezažijete nikde inde a ja to proste milujem.
Jeden, dva, tri, štyri, päť.
Desať.
-Jedenásť. -Dvanásť.
Štrnásť.
-Pätnásť. -Pätnásť.
Sedemnásť.
Až tak veľmi som nespomalil. Z času na čas možno áno, ale...
Netuším, ako to Emily môže tak kľudne znášať.
Podľa mňa je moja žena supertolerantná. Určite si o mne myslí, že som skrátka úplný cvok.
Vždy ma tak nazýva. Ale fakt neviem,
podľa mňa je jednoducho tou najtolerantnejšou ženou na svete.
Vie, že je nemožné donútiť ma, aby som prestal robiť to, čo tak milujem.
3. apríla 2006
Doug Coombs zomrel pri nehode počas lyžovania v horách nad La Grave.
Padol a zahynul pri pokuse dostať sa k priateľovi,
ktorý sa pošmykol a spadol dolu stenou počas lyžovania kuloáru Polichinelle.
Nikdy sme nespochyňovali náš spôsob života.
To by možno robili iní ľudia, no my sme vedeli, že všetko to riziko,
ktoré sme podstupovali, stálo za to.
Obaja sme vedeli, že hory majú nad človekom vždy navrch.
Hory majú vždy posledné slovo.
Väčšinou vám toho veľa dajú,
poskytnú vám neuveriteľné množstvo radosti.
Ale niekedy vás pohltia úplne.
Neviem si predstaviť lepší spôsob, akým by Doug odišiel z tohto sveta,
aj keď sa to stalo príliš skoro.
V tunajších horách sa hovorí,
že každý vták, každý čierny vták, predstavuje mŕtveho človeka.
V týchto končinách lieta veľa vtákov.
A všetky sú čierne.
Sú to ich duchovia, ktorí lietajú navôkol. Aspoň tak hovorí povesť.
Úmrtí je tu veľa, pretože tunajšie hory sú veľmi prudké.
Sú drsné a obrovské.
Jeden deň môžu byť priateľské, no o deň neskôr dokážu byť naozaj protivné.
Pamätám si, aký som bol v šoku, keď pri lyžovaní zomrel jeden kamarát.
A potom pri lyžovaní zomrel ďalší kamarát. A potom ďalší.
Nechápem tomu, je to zvláštne, ale postupne som voči tomu otupel.
Je to strašné a nepáči sa vám to, ale nedonúti vás to prestať.
Neznášam, keď vidím, že zomierajú ľudia, ktorých poznám, ale viem, že sa to raz stane.
Podľa mňa to k tomu patrí.
Akoby ste hovorili, že poznáte niekoho, kto zahynul pri autonehode.
Čo je teda podľa vás horšie, zomrieť pri nehode v aute alebo spadnúť v horách?
Ťažko povedať, ale ja si myslím, že dopravná nehoda je horšia.
Keď niekto zahynie pri páde v horách, aspoň zahynie pri robení toho, čo miloval.
Práve som sa mu chystal povedať, že ak tam narazí na niekoho z našej rodiny,
nech sa nám oblúkom vyhne.
Rýchlo sa obleč
a poď si zobrať telefón, z Islandu ti volá nejaký Andrew McLean.
-Dobré ráno, Andrew. -Prajem krásne ránko, majster stopár.
Krásne ránko aj vám, pane. Aké máte na Islande počasie?
No, počasie na Islande sa až priveľmi podobá počasiu z nášho posledného výletu do Patagónie.
Zobudil som sa a nebol som si istý, kde vlastne som.
Kydá sneh, všade nič len bielo a my sme zakempovaní na ľadovci.
Ako by som to už niekde zažil.
Tak trochu sa čudujem, čo tu vlastne robíme.
Jasné, Adrew, ak si náhodou zabudol, tak ti len pripomeniem,
že si si bol u nás trochu zalyžovať
a popri tom ťa napadlo, že zrovna na Islande sa toho zatiaľ veľa nepolyžovalo,
takže by to bolo úžasné miesto, kam vyraziť.
Presne tak, terény na lyžovanie sú tu fenomenálne.
To, čo tu robíme, sa nazýva skialpinizmus.
Najskôr si to hore vyšlapeš a potom lyžuješ nadol.
A my pri tom navyše vyhľadávame trochu strmšie svahy.
Nejaké kuloáre a svahy, ktoré sú strmšie než 40 stupňov.
A o tie tu hore naozaj nie je núdza.
Síce ich zrovna teraz nevidíme, ale vieme, že sú niekde vonku.
Momentálne si len čítame nejaké veľké hrubé knihy a prečkávame nečas.
Andrew McLean je človek, ktorý sa vracia do minulosti.
Sám seba nazýva "skialpinistom".
Podobne ako Bill Briggs, podobne ako prví extrémni lyžiari okolo Chamonix,
aj jeho vášňou je na strmé kopce najskôr vyliezť a potom ich zlyžovať.
Žiadne vrtuľníky, žiadne hviezdne roly v lyžiarskych filmoch.
Len Andrew a jeho priatelia, ktorí na lyžiach spoločne objavujú odľahlé kúty našej planéty.
Nikdy som lyžovanie nebral až tak vážne.
Vždy som sa naň pozeral ako na istý druh koníčka s tým,
že budem mať nejakú skutočnú prácu a kariéru, skrátka, že sa budem držať systému a jeho programu.
Vždy sa mi však stáva,
že najskôr sa objaví príležitosť dosiahnuť niečo v systéme
a až potom môže nasledovať niečo ako napríklad lyžiarsky výlet.
No u mňa je to proste tak, že si najskôr dám ten lyžiarsky výlet
a až potom sa budem venovať inému programu.
O 20 rokov neskôr si uvedomíte, že lyžovanie malo vždy prednosť
pred iným programom.
V istom momente som si teda uvedomil, že práve lyžovanie sa pre mňa stalo
viac-menej aktivitou na plný úväzok a že by som to mal skrátka akceptovať.
Je to môj osud.
Z môjho pohľadu je skialpinizmus istý druh hlbšieho bádania.
Všetky tie hory, na ktorých ľudia ešte neboli.
Nikdy neboli zlyžované. Nikdy neboli preskúmané.
Môžete byť novodobým prieskumníkom.
A hoci to možno nie je až také významné ako cesta na mesiac alebo na dno oceána,
z bežného pohľadu je to skvelý spôsob
ako objavovať vonkajší svet.
Andrew McLean preskúmal odľahlé horstvá na siedmych kontinentoch.
Toto je polostrov Obrov na severnom pobreží Islandu.
Andrew spolu s dvomi priateľmi Mattom Turleym a Dylanom Freedom
sem prišiel liezť a lyžovať.
Mám rád lyžovanie v strmom teréne a lyžovanie v odľahlých oblastiach
a takisto mám rád aj zložité technické lyžovanie,
ktorému by podľa niektorých ľudí prislúchalo skôr označenie "nebezpečné lyžovanie".
Keď to však robíte dlhšiu dobu, nepríde vám to až také nebezpečné.
Celé vám to príde takmer ako banálnosť.
Ideálne však je,
keď podstupujete nebezpečné situácie tak, že vyriešite, ako im podstupovať relatívne bezpečne.
Andrew McLean je skutočným extrémnym lyžiarom.
Jeho výlety sa odohrávajú v pustatine vzdialenej milióny kilometrov od čohokoľvek.
Lyžuje 55-stupňové svahy.
Keď zaváhate, neexistuje tam nič, čo by vás zachránilo. Je po vás.
Nie je veľa ľudí, ktorí v tejto oblasti posúvajú hranicu možného a nemožného, a to z jedného prostého dôvodu.
Totiž mnohí z tých, ktorí sa snažili túto hranicu niekam posunúť,
s nami už nie sú.
Andrew McLean pokračuje v tradícii lyžovania ultimátnych skiextrémov.
Keď vidím umierať kamarátov alebo keď som účastníkom nejakej nehody,
určite ma to na chvíľu stopne.
Keď som prvýkrát na vlastné oči videl mŕtveho v lavíne, povedal som si:
"Koniec. Viac nelyžujem."
Ale evidentne sa učím len pomaly. Jednoducho si to vždy nejako zdôvodním.
Disponujem niečím, čo nazývam tvorivé zdôvodňovanie.
Vždy o tom premýšľam tak, že to bola proste nehoda.
Stala sa kvôli všetkým tým predvídateľným okolnostiam
a taká súhra okolností sa už nebude opakovať. Ale vždy sa udeje ešte niečo iné.
Toto bol Andrewov pätnásty deň v islandských horách.
Do riti.
-Dylan, si v poriadku? -Andrew!
-Andrew, Dylan. -Ste v pohode?
-Dylan, si v poriadku? -Hej, nič mi nie je.
Do ri..
Do riti!
Och, bože môj.
Och, bože.
Fúha.
Som rád, že žijem.
Som rád, že ste v poriadku, Dyl.
Poď sem, Dylan.
-To bola teda sranda. Máme to se vším všudy, čo? -Páni.
Pokiaľ by som chcel úplne vylúčiť zranenie alebo smrť v lavíne,
nešlo by len o obmedzenie mojich lyžiarskych aktivít.
Musel by som s tým úplne prestať.
Viem, že je to nebezpečné, ale ak sa toho vzdám, čo ma čaká v budúcnosti?
Bude to len sedenie za pracovným stolom?
Musíte sa zamyslieť nad tým, čo budete namiesto toho robiť.
Pri čom v živote zažijete také dobrodružstvo
a vzrušenie?
Ja mám lásku k horám
zrejme zakódovanú už niekde na základnej úrovni DNA.
Som jednoducho horal.
Tí z nás, ktorí chcú riziko a výzvu,
si za tým pôjdu tak či onak,
či už sa to odohráva v horách alebo na závodnej dráhe
alebo pri splave rieky.
Malo by sa to stať pre človeka bežnou vecou.
V tejto dobe je podľa mňa v našich životoch možno až príliš veľa bezpečia.
O horách som mal romantickú predstavu.
Hory predstavovali niečo viac než len masu skál.
Hory pre mňa predstavovali možnosť objavovať život a objavovať samého seba.
Je to odlišný svet.
Extrémny. Riskujete tam svoj život.
Avšak pokiaľ sa rozhodnete žiť týmto spôsobom,
môže vám to priniesť množstvo radosti a emocií.
A práve to potrebujeme vo svojom živote.
Klamal by som, keby som povedal, že som sa nikdy nebál,
no myslím, že všetko to riziko za to určite stojí.
Pustiť sa dolu svahom s takým pokojom a elegantnou ľahkosťou, bez odporu.
To je niečo, čo robím celý môj život
a chcem v tom pokračovať až do dňa, kým nezomriem.
SK titulky: Miroslav Peťo (www.miropeto.sk)